Norska

Nazism

under andra världskriget

Terbovens tillförordnade ministrar

Efter att ha blivit avsatt hade Vidkun Quisling bara ett mål: Att komma tillbaka till regeringen. Från april till juli levde han i Terbovens skugga och hade inget att göra med förhandlingarna mellan rikskommissariatet och Stortingets presidium.

De provisoriska ministrarna sammanträdde för första gången den 26 september 1940.

Quisling fick ingen uppmärksamhet från Hitler och träffade inte föraren förrän i mitten av augusti. Hitler var helt inställd på att anfalla och tvinga Frankrike på knä. Han lyckades i mitten av juni, efter att attacken hade inletts den 10 maj.
Hitler höll fortfarande sin hand över Quisling, till Terbovens stora förtret. När rikskommissarien avbröt förhandlingarna, lade ner förvaltningsrådet och skrinlade planerna på att inrätta ett riksråd, utsåg han fjorton så kallade provisoriska ministrar, var och en ansvarig för sitt eget departement. Han hade nu med våld skapat en civil regering bestående av tyskvänliga politiker, till största delen bestående av NS-människor. Så vad skulle han göra med Vidkun Quisling? Quisling fick inte någon ministerpost, men han deltog i de veckomöten som hölls.
Det fanns tio medlemmar av Nasjonal Samling (NS) och tre partilösa medlemmar som skulle vara "opolitiska". Var och en av dem ledde ett ministerium för Terbovens räkning, och de utgjorde inte en regering i den mening som avses i konstitutionell lag. Deras första möte ägde rum den 26 september 1940. Quisling ledde de regelbundna mötena mellan ministrarna på torsdagar, medan ministerkonferenserna på fredagar leddes av den äldste närvarande personen. Efter ett år beslutade Terboven att de tillförordnade ministrarna skulle ha titeln "minister".
Från och med december 1940 började ministrarna från Nationella samlingspartiet att träffas med Quisling för att konferera. Varje fredag hölls i kabinettssalen på Victoria Terrace en kabinettskonferens där alla, inklusive de tre opolitiska ministrarna, deltog och som leddes av den äldste närvarande personen. I verkligheten hade varje minister sitt eget departement som de drev för Terboven, inte för Quisling.
Titeln "kommissarische Staatsräte" kommer från tyskans "kommissarische Staatsräte" och är avsedd att vara tillfällig eller vad vi idag kallar konstituerad. Trots detta har uttrycket "provisoriska ministrar" blivit vanligt förekommande.
För Terboven var detta arrangemang en kompromiss. Han hade förespråkat direkt tyskt styre och ville till varje pris undvika att ge Quisling en ledarroll, eftersom han trodde att det skulle leda till ytterligare folkligt motstånd. Quisling hade dock Hitlers stöd och kunde inte ignoreras. Dessutom var det Hitlers önskan att NS skulle få en plats i Norges regering.
Den planerade mandatperioden för de provisoriska ministrarna, som utlovats till Quisling, var sex månader, men blev 16 på grund av krigets utveckling. Framför allt innebar det tyska fälttåget mot Sovjetunionen sommaren 1941 att Hitler inte kunde bry sig om detta.
En händelse som ökade den militära uppmärksamheten på Norge var Lofotenräden den 4 mars 1941. Cirka 500 brittiska och norska kommandosoldater attackerade fyra platser på Lofoten. De förstörde tusentals ton fiskolja, sänkte många viktiga fartyg och förde flera hundra norrmän och tyska fångar tillbaka till England. Hitler var rasande över att de allierade kunde anfalla honom i flanken på en av de mest sårbara platserna och beordrade att 160 artilleribatterier skulle skickas till Norge för att förstärka landets kustförsvar. Detta blev startskottet för byggandet av Festung Norwegen, som pågick under hela kriget och tog enorma resurser i anspråk från Tredje rikets krigföring, både vad gäller personal och materiel.
Under denna period av provisoriskt styre ledde Quisling som partiledare veckovisa möten med ministrarna och förberedde sin återkomst som premiärminister.
Varken utrikes- eller försvarsministeriet existerade i denna "regering". Justitiedepartementet blev en avknoppning i form av Polisdepartementet under Jonas Lie. Ett norskt sjöfartsdepartement inrättades också, något som vi inte hade haft tidigare. Större delen av den norska handelsflottan befann sig utomlands och i allierad tjänst. I god nazistisk tradition inrättades ett idrotts- och arbetsförmedlingsdepartement under ledning av Axel Stang. I själva verket hade Terboven valt att ge de viktigaste departementen till de medlemmar som inte var med i Nasjonal Samling. Dessa var finansministeriet, försörjningsministeriet och handelsministeriet.
Den provisoriska regeringen var varken fågel eller fisk - varken norsk eller tysk. Det var inte en Quisling-regering eftersom han själv hölls utanför den. Quisling hade möten med dem som var medlemmar i NS, och de hade svurit trohet till honom. Det var inte en Terboven-regering, eftersom han var skyldig att utse den.
Denna lösning var inte tillfredsställande för någon. Varken för Terboven, Quisling, Raeder eller den nazistiske ideologen Rosenberg, de två sistnämnda hade kämpat hårt för ockupationen av Norge.
Terboven låg efter i sin plan att rensa upp i Norge, precis som Hitler hade förväntat sig. Den tyske nazisten ville gå vidare med sin karriär och inte sitta här i norr, långt från händelsernas centrum - Berlin. Quisling gick framåt på flera fronter och påverkade sitt medlemsantal, som nu hade börjat öka drastiskt. NS hade nu maktmonopol, tyska subventioner och stöd från NSDAP. Hans ställning var oklar - för alla, inklusive honom själv.
Omorganiseringen av samhället inleddes med en rad förordningar som förberedde övergången till korporativt styre, och medlemstalet i Nasjonal Samling ökade. Hösten 1941 hade partiet 35.000 medlemmar, vilket Quisling ansåg var tillräckligt för att styra Norge. Senhösten 1941 flyttade Quisling och hans hustru Maria till Villa Grande i Huk på Bygdøy och döpte residenset till Gimle.
När förvaltningsrådet upplöstes den 25 september berodde det också på att tyskarna ständigt kringgick rådet när det passade dem. Didrik Arup Seip nämner särskilt avskedandet av Oslos polischef och hävdar att Quisling låg bakom det. Det är möjligt att Quisling hyste agg mot polismästaren när han inte dök upp på Stortinget under sin första regeringsperiod. För Seip var det uppenbart att Quisling tilläts regera i bakgrunden utanför förvaltningsrådets mandat.
Detta nya arrangemang gjorde NS mycket mer brysk och självsäker i samhället, till norrmännens stora förtret. Partitidningen Fritt Folk skrev att Vman nu stod på tröskeln till den nya tiden, och att Solkorsets nya dag grydde".
Torsdagen den 26 september, den nya regimens första dag, höll Vidkun Quisling ett tal på Håndverkeren i Oslo om "Det nya Norge". Hirden representerades av ett band och höll ett möte. Namninsamlingen löd: "Herdar - kom fram. Ta med dina bekanta - kampen står nu om varje enskild norrman!"
På universitetet hade ungdomar från Nasjonal Samling ställt till med bråk på studenternas kafé Aulakjelleren. De hade blivit utslängda och utanför kastades förolämpningar mellan politiska motståndare. Universitetsledningen uppmanade till lugn och ordning bland studenterna med "Värdighet, lugn, disciplin: motsatsen skadar oss alla"
Samtidigt som Terboven höll sitt tal den 25 september avskedades polischefen i Oslo, Kristian Welhaven. Fram till dess hade ockupationsmakten inte lagt sig i polisens arbete i någon större utsträckning. Polisen hade inte valt sida utan fortsatt sitt arbete med att upprätthålla lugn och ordning. Den nya organisationen, med Jonas Lie som minister i Rikspolisstyrelsen, innebar förändringar och Welhaven fick då sparken.
Det nästa som hände var att alla politiska partier förbjöds och upplöstes, endast Nasjonal Samling var tillåten. Partikontor genomsöktes och arkiv beslagtogs. Många partier har idag hål i sina arkiv just på grund av det som hände hösten 1940. Även Tiden Norsk Forlag, som av tyskarna betraktades som ett kommunistiskt förlag, utsattes för en razzia av SS.
Denna omorganisation som Terboven initierade kom som en chock för många. Det fanns en förståelse bland förhandlarna att saker och ting skulle förändras om deras förhandlingar inte gick bra, men när de provisoriska ministrarna utsågs över en natt blev förhandlarna chockade. Nu kom det som de hade fruktat mest.
En av de saker som blev ett problem var den norska kyrkobönen. Berit Nøkleby skriver i sin bok Ny organisationbiskop Berggrav var snabb med att ändra bönen, som ursprungligen löd "Håll din skyddande hand över vårt folk och fädernesland och över våra landsmän i fjärran och till sjöss. Bevara och välsigna vår kung och hans hus, riksdagen, kungens råd och alla våra myndigheter." Berggrav upprepade bönenoch avlägsnade all statsmakt, medan vissa präster fortsatte som förut, och många av dem fängslades. Några tog en "konstpaus" och lät församlingen fylla i de ord som saknades. Detta visar hur invasivt Terbovens nya system var.
Den nya regimen var det nya regeringssystemet i Norge, som i stort sett skulle vara detsamma som under resten av kriget, med några mindre justeringar. Rikskommissarie Josef Terboven var Norges ende och obestridde ledare, med endast Adolf Hitler ovanför sig. De utnämnda kommissarieministrarna var nu hans frontfigurer som skulle skjutas fram till fronten och göra jobbet för hans räkning.
På sätt och vis ledde detta till att norrmännen fick utföra de impopulära uppgifterna, vilket gjorde hela regeringen impopulär bland norrmännen. Det blev svårt att skilja mellan vad som var tysk och vad som var Quislings politik. Därför var det Quisling som fick skulden för sådant som tyskarna ville genomföra, bland annat ett antal dödsdomar.
Det är vid denna tidpunkt som motståndsrörelsen vaknar i Norge. Det fanns inte längre något hopp om att landsrådet, med en majoritet av norska politiker, skulle kunna styra landet genom kriget. Nu måste man kämpa för att behålla det norska och inte minst besegra dem som hade erövrat landet och infört ett styre som man inte ville ha.

"Hitler var rasande över att de allierade kunde attackera honom i flanken på en av de mest utsatta platserna"

Terboven välkomnar sina nya uppdragsgivare.

ministrarna

Thorstein Fretheim, jordbruksminister (NS)

Albert Viljam Hagelin, inrikesminister (NS)

Tormod Hustad, arbetsmarknadsminister (NS)

Kjeld Stub Irgens, minister för sjöfart (NS)

Sigurd Johannessen, handels- och industriminister (icke partibunden - opolitisk)

Jonas Lie, polisminister (NS)

Johan Lippestad, minister för sociala frågor (NS)

Gulbrand Lunde, kultur- och informationsminister (NS)

Birger Meidell, minister för sociala frågor (NS)

Øystein Ravner, minister för försörjningsfrågor (icke partibunden - opolitisk)

Sverre Riisnæs, justitieminister (NS)

Erling Sandberg, finansminister (icke partibunden - opolitisk)

Ragnar Skancke, kyrko- och utbildningsminister (NS)

Axel Stang, arbets- och idrottsminister (NS)

Nasjonal Samling lade ner mycket pengar på affischer och propaganda. Den här affischen är från före kriget och uppmanar människor att rösta på partiet. Under kriget var NS det enda lagliga partiet.

"Universitetsledningen uppmanade till lugn och ordning bland studenterna med "Värdighet, lugn, disciplin: motsatsen skadar oss alla."

Slaget vid Haglebu

Singapore 1941

Slaget vid

Avenbok

Torsdagen den 26 april 1945

PLUTONCHEFSKURS: Från en av de större plutonchefskurserna i BA 4. Denna kurs kom till användning i Eggedal i april 1945.
Foto och bildtext: Norska Hjemmefrontmuseet.

Frank Magnes

Orsaken till striderna vid Haglebuvannet torsdagen den 26 april 1945 var att tyskarna misstänkte en luftlandsättning och ville rulla upp Milorg. Två soldater från Milorg, som var på lagledarkurs på Haglebu, var direkt inblandade i striderna och deras ledare, löjtnant Peter Fredrik Holst, var mer än redo för strid. På den tyska sidan fanns cirka 40 soldater - cirka 20 tyskar och 20 norska skidskyttar från SS-Polizei-Schijäger-Bataillon 506. Den tragiska och onödiga striden slutade med sju dödsoffer på båda sidor.

Kåre Olav Solhjell säger i sin bok Krigsår i Hallingdalatt "med Leif Levorsen som ledare hade vi knappast haft ett Haglebus-team". Levorsen var andreman på BA 4:s bas Elg och under striderna vid Haglebu befann han sig på Rustandstølen, där han höll kurs för truppbefäl från Hallingdal. Striderna vid Haglebu borde därför inte ha ägt rum, men det verkar som om ledningen vid Elg, med löjtnant Peter Fredrik Holst i spetsen, faktiskt ville gå i strid med tyska styrkor.
För övrigt var slaget vid Haglebu det näst sista slaget mellan tyska och norska styrkor på norsk mark under andra världskriget.
De norska frontsoldaterna från Skijegerbataljonen, som hade återvänt hem från Finland julen 1944, ville inte vara med om några situationer där det kunde förekomma strider mot norrmän. Soldaterna från 3:e SS-poliskompaniet och Skijägerbataljonen hade inkallats till den nybildade SS-Polizei-Schijäger-Bataillon 506. Rekryter som ursprungligen var avsedda för Finland placerades också i bataljon 506. Veteranerna från Skijägerbataljonen ville bli hemförlovade och absolut inte riskera att hamna i strid med sina egna landsmän!
Haglebu är en gård som ligger i norra änden av Haglebuvannet i fjällbyn Eggedal högst upp i Sigdal kommun i Buskerud. Väster om Haglebuvannet tornar det 1278 meter höga berget Haglebunatten upp sig. I mitten av sjön ligger en udde som lokalt kallas Gråntangen och som skjuter ut i vattnet från den västra sidan. Två högar nämns i boken. Den ena är kullen nedanför Haglebunatten (nedan kallad kulle 1) och den andra kullen är där dagens minnesbyggnad ligger (nedan kallad Bautahaugen). 	     Strax norr om Bautahaugen låg en hydda kallad Mowinckelhytta, men idag syns endast ringmuren på platsen. Milorgs trupp 2, med sina tre lag, var förlagd till Gråntangen. På gamla kartor var de placerade med följande utgångsläge: Lag 1 MG-position 1 var vid Mowinckelhytta. Team 2 MG-position 2 låg vid Haug 1. Team 3 MG-position 3, som är den position som hittades vid en expedition till slagfältet hösten 2015, ligger en bit norr om den lilla sjön vid Gråntangen. Där hade Milorg placerat ut en kulspruta av typen Brengun. Utgångsläget för lag 1 och 3 var med en skjutsektor mot vägen på östra sidan av sjön och lag 2 hade en skjutsektor söderut mot myren. Under striderna var de tvungna att byta eldsektor, så lag 1 riktade sin kulspruta mot samma myrmark som lag 2. Lag 3 öppnade senare eld mot myrmarken sydost om vattnet vid Gråntangen. På den östra sidan av vattnet låg trupp 1 med tre grupper.
Milorgs högkvarter var en hydda kallad "Ambassaden", belägen på bergssluttningen vid sjöns norra ände. Haglebuvannet och Eggedal ligger 16,6 kilometer från varandra och Bromma i Hallingdal ligger 19,6 kilometer från Haglebuvannet. Väderstatistiken för torsdagen den 26 april 1945, upptagen vid Nesbyen mätstation, som ligger 26 kilometer från Haglebuvannet, visar en temperatur på minus 0,6 °C och en medeltemperatur på plus 4,7 °C. Det var molntäcke och 0,0 mm nederbörd.
Före slaget Oskar Hasselknippe, tidigare redaktör på VG, var kusin till Leif Hasselknippe. Här fanns motsägelser, eftersom Leif var på den tyska sidan under slaget, medan Oskar var distriktschef för Milorgs division D-14, som omfattade västra Uppland, Ådal, Hallingdal och delar av Buskerud.
Special Operations Executive (SOE) i England ville etablera fem Billeting Areas (BA) i Norge, och dessa var Bjørn, Elg, Orm, Varg och Hjort. Varg skulle verka i Setesdalregionen, Orm var avsedd för Trysilområdet och österut och Hjort skulle verka i Indre Trøndelag mot den svenska gränsen. De skulle bemannas med specialiserade förband som skulle utföra sabotage bakom frontlinjen om tyskarna inte kapitulerade i den förestående tyska kapitulationen. Det antogs att britterna först skulle ockupera Västnorge och att dessa baser skulle utgöra en slags gerilla bakom fronten under brittiskt befäl. Det var dock bara Bjørn och Elg som kom i aktiv tjänst. Bjørn täckte området kring Voss och västerut, medan Elg täckte området kring Vassfaret.
För att bygga upp Elg utsågs Paul M. Strande till befälhavare och han landade med fallskärm i Vassfaret hösten 1944. Strande ville sedan att Hasselknippe skulle lämna över sin besättning till bas Elg, men Hasselknippe motsatte sig detta och meningsskiljaktigheter uppstod mellan dem. Elg var tänkt att ha en styrka på cirka 2.000 man och det var omöjligt att uppnå utan att överföra manskap från Milorg. Elg etablerades i augusti 1944. Områdesbefälhavaren för D-14.2, Erling Lorentzen, var skeptisk till livsmedelsförsörjning, skidspår etc. Man måste tänka på säkerheten och han ville ha kortare kurser.
Hasselknippe ville inte lämna över besättningar från Milorg eftersom denna organisation var uppbyggd med celler om cirka sex man som fick förnödenheter lokalt. Det norska försvarets överkommando (FO) i Strande ville däremot ha en större styrka stående i Vassfaret. En engelsk underrättelseofficer vid namn Wilson var den som drog i trådarna bakom FO. Han var ansvarig för planerna, och FO var underordnat britterna. Det fanns goda skäl att frukta en konfrontation med tyskarna på grund av den stora permanenta styrkan med Moose.
Oenigheten kulminerade i ett möte i Sokna den 14 januari 1945, varefter Hasselknippe blev inbjuden till London. Där kom han över ett telegram från Strande, i vilket han uppmanade FO att hålla Hasselknippe tillbaka tills kriget var över. Chefen för Milorg i Norge, Jens Chr. Hauge, som deltog i mötet, frågade vad som skulle hända om tyskarna hade trafikkontrollen och fick till svar att "vi skulle skjuta oss igenom".
Nya riktlinjer I slutet av mars 1945 inleddes förhandlingar mellan Wehrmacht och de allierade om tysk kapitulation. Förutsättningen var att Wehrmacht först skulle avväpna SS, Abwehr och tyska polisavdelningar, som Gestapo. Därefter skulle tyskarna samlas i läger och lämna över sina vapen, och de skulle också acceptera att Milorg höll vakt vid dessa läger. Det var också en förutsättning att de norska soldaterna skulle vara disciplinerade. Därför skickades ett brev från den centrala ledningen (SL) till områdesbefälhavarna inom Milorg. En av punkterna var att det inte skulle förekomma några strider med tyska styrkor, utan snarare undvikas. När det gällde NS-organisationer som Hirdens Alarmenhet (HAE), Nasjonal Samlings Ungdoms Fylking (NSUF) och liknande skulle man dock försvara sig om utgången såg ut att bli gynnsam.
FO ville inte ha några skärmytslingar mellan tyska och norska styrkor. Den 9 april 1945 skickades ett långt brev från försvarsstaben i London till basen i Haglebu. Knut Fosse återger detta i sin bok Motståndsrörelsen i Modum och Eggedal: "2. ... Vi är alla överens om att en period av militärdiktatur skulle vara olycklig, och vi i hemmastyrkorna måste vara de första att avstå från att göra något dumt som kan leda till ett sådant ogynnsamt alternativ. Jag ber er att understryka för alla era medarbetare att, även om situationen skulle erbjuda gynnsamma möjligheter, attacker mot fienden inte under några omständigheter får genomföras utan order från distriktsledningen. Jag ber er att se till att disciplin och ordning alltid råder bland cellkamrater och män i beredskapspositioner. 3. Vi har fått order från FO att tyska patruller för närvarande inte får angripas, såvida det inte sker i rent självförsvar. 5. Följande kommer att behandlas med största försiktighet: Som ett led i den intensifierade kampen mot tyskarnas ständiga brott mot folkrätten under ockupationen skall förberedelser göras för repressalier av militär karaktär. En av dessa förberedelser skall bestå i att planera förstörelsen av alla tyska luftvärnsposter, bro- och järnvägsvakter samt mindre utposter som distriktet anser sig kunna inta. Endast er stab bör känna till att detta kommer att vara en gemensam operation och att de olika uppgifterna därför måste fördelas på olika enheter. Senast den 20 april måste ni meddela oss vilka mål ni har valt och hur många man ni avser att avdela till varje mål, varefter ni kommer att få detaljerad information om operationens genomförande. 6. Som en del av kampen mot förrädarna kommer en aktion att planeras mot avdelningar och avdelningar och individer som tillhör statspolisen, Shepherd och Shepherds Corporate Defence. Detsamma gäller detta som nämnts under punkt 5, med en uppgift som ska skickas hit senast den 20 april med namngivna personer."
Männen i bas Elg var avskilda från Milorg och direkt underställda FO och de allierade i London, och skärmytslingen vid Haglebu innebar att Milorgs befälhavare, Jens Chr. Hauge, hade svårt att förklara för tyskarna att man brutit mot de riktlinjer som skulle leda till en smärtfri kapitulation från tysk sida. "De norska hemvärnsmännen skulle skydda Norge mot tyska övergrepp, [de] skulle inte göra något som kunde äventyra kapitulationen.".
Upptakten till skärmytslingen den 26:e var att idrottsinstruktören Erling Nilsen, lensmannen Horgen och en tredje person var på tiurjakt vid Djupsjøen. Syftet var egentligen att undersöka aktivitet från Milorgs sida. De hade hört ett flyganfall och larmat hjordarnas alarmenhet, HAE, under ledning av hjordchefen i Buskerud, Andreas Østgaard. Han genomförde sedan en razzia i Eggedal på kvällen den 24 april tillsammans med löjtnant Dagfinn Henriksen, Erling Nilsen och Knut Gamborg Nilsen. De åkte direkt till Besserud gård klockan 23.00, där folk fortfarande var uppe. Bonden berättade att de väntade på att en ko skulle kalva och att det var anledningen till att de inte hade gått och lagt sig. "Jag vill se den där kon!" utbrast Julius Braathen, veterinär och medlem i HAE. Det visade sig att det inte fanns någon kalvfärdig ko i ladugården, och Knut Besserud, som var den lokala Milorg-ledaren, togs in för förhör. Han såg sin chans att fly, och i tumultet som uppstod avlossades skott mot honom. Inget av skotten träffade honom dock och han kom undan. Det var mycket oväsen och plötsligt hördes rörelser från andra våningen där tre män upptäcktes. När männen undersöktes närmare fann man engelska cigaretter och det var naturligt att tro att dessa kommit från luftlandsättningar i området.
Löjtnant Henriksen slog en av fångarna med ett läderbälte, men Østgaard ansåg att de var tvungna att gå till väga på rätt sätt. Han förhörde den som verkade mest nervös, och snart kom det fram uppgifter om att det fanns ett vapenförråd i Haglebu.
Detta ledde till en razzia i Kirkebygda i Eggedal den 25:e, där 13 män greps och fördes till Drammen. En del av HAE, under ledning av Andreas Østgaard, genomförde därefter en razzia på gården Medalen, som ligger halvvägs mellan Eggedal och Haglebu. Där fanns ett 20-tal par skidor märkta med namn och adress på vart skidorna skulle skickas. På ett av paren stod bland annat namnet Mowinckel skrivet. På så sätt fick HAE namnen på 20 av deltagarna i kursen på Haglebu.
Vapen och besättning  Bland de tyska styrkorna fanns ett 20-tal norrmän som hade anmält sig som skidjägare. Dessa ungdomar (rekryter) kom huvudsakligen från NSUF, och de var grupperade tillsammans i ett företag som kallades NSUF Company. Rekryterna hade dock inte hunnit till östfronten i Finland, eftersom finländarna den 4 september 1944 ingått vapenstillestånd med Sovjetunionen. De hamnade i Skijägerbataljonen när de tog värvning, men tvingades sedan in i en nybildad bataljon med namnet SS-Polizei-Schijäger-Batallion 506 i januari/februari 1945. Det var Obersturmbannführer Egil Hoel som blev bataljonschef för denna bataljon efter att bataljonschefen för skidjägarbataljonen i Finland, Frode Halle, vägrat att ta på sig denna roll. I bataljon 506 ingick även resterna av den jägarbataljon som besegrades vid Hasselmann och Kaprolat, tyska ställningar i Karelen, den 25-26 juni 1944. Dessa veteraner omplacerades till olika platser, men ingen av dem fanns i Haglebu. Endast Helge Staff, Anders Juel Bang och Tom Henry Zachariassen hade tjänstgjort vid fronten. Den troligen siste överlevande på den tyska sidan, Jostein Berge, räknas här som skidjägare, men han hade aldrig tjänstgjort vid fronten.
Milorgs styrka Den totala styrkan var 100 man, varav 15 var icke stridande. I täten gick kompanichefen löjtnant P. F. Holstandreman och chef för 1:a plutonen fänrik S. Løvskogen, plutonchef för 2:a plutonen K. Langum, sambandsofficer sergeant A. Thon, sjukvårdare fänrik K. Urdal, kvartermästare R. Saatvedt samt biträdande instruktörer E. Berg och R. Langum. Pluton 1 hade 29 man i 3 lag (9-9-10) plus 1 sambandsofficer och därutöver 1 lag om 11 man bestående av 3 interner, kockar och lägerarbetare. Skvadron 2 hade 27 man i 3 lag (10-10-7) plus 1 sambandsofficer, dvs 28 man.
Hirden hirdens föregångare, den s.k. Specialavdelingen, bildades i Norge 1933 och var Nasjonal Samlings stridsenhet och paramilitära organisation. Organisationen bytte namn till Hirden i september 1934. De utbildade egna elitförband som tillsammans med tyska soldater och norsk polis agerade mot den norska motståndsrörelsen. Flera av organisationens medlemmar var veteraner från striderna under de ödesdigra aprildagarna 1940. Som soldater och krigare kämpade de i norska uniformer för sitt land mot tyska angripare. I exilsamhällena i London och Stockholm kallades herdarna för förrädare.
Två specialiserade avdelningar inrättades, Hirdens Bedriftsvern och Hirdens Alarmenhet, förkortat HAE. "Huvuduppgifterna är att bekämpa sabotage, motståndsverksamhet och andra politiska brott på ett hårdare och mer kraftfullt sätt än tidigare." Till skillnad från Hirdens Bedriftsvern var HAE en akutavdelning.
Torsdagen den 26 april 1945 hAE hade övernattat på vårdcentralen (Vikersunds bad) natten till den 26 april. Tidigt på morgonen lämnade en 30-sitsig buss Helseheimen med personer från HAE ombord, inklusive några tyskar. Dessutom transporterades sju team om tio man från den kombinerade norsk/tyska polisstyrkan, inklusive norska skidjägare, i ombyggda bilar med lastbilsflak. Det innebär att det fanns cirka 20 skidjägare i Haglebu och cirka 15 uppe i Numedalsfjella. De körde så långt de kunde upp i Eggedal och bilarna och bussen körde upp till Medalens gård där de parkerades vid 7-tiden på morgonen.
Efter de senaste dagarnas tumult i Eggedal hade de norska Milorg-styrkorna placerat ut en vaktpost, Helge Medalen, på gården Medalen. Han sprang så fort han kunde och rapporterade till löjtnant Peter Fr. Holst att cirka 100 tyskar hade omringat gården. Deltagarna i det norska lägret var gruppchefer som delades in i grupper om sex till tio man. Lagledarkursen hade startat söndagen den 15 april med 80 man organiserade som ett kompani (efter avslutad utbildning skulle de återvända till sina respektive områden och utbilda sina egna lag). I samband med detta reste cirka 90 man från Nedre Buskerud och Nordre Vestfold med tåg till Åmot station. De kördes sedan i två eller tre vanliga bussar upp till Eggedal. Detta uppmärksammades och ledde till uppklarande verksamhet från tysk och norsk/nazistisk sida.
I ett tal till besättningen på kursens första dag sa Holst: "Nu har vi dragit oss tillbaka tillräckligt länge, nu är det dags att slå till om något händer." Holst har också förklarat att han hade som stående regel att om fiendens styrka var lika stor som kursdeltagarnas, skulle han förbereda sig för strid! Om fienden å andra sidan var numerärt överlägsen drog han sig tillbaka. När Holst fick veta att tyska styrkor var på väg till Haglebu samlade han sina styrkor och sa: "Nu är vi tillräckligt starka för att besegra dem som kommer!" På den tiden var det många som tyckte att detta var oklokt, eftersom det i värsta fall kunde leda till att deltagarna hindrades från att återvända hem. Därmed skulle Milorg-styrkorna i de drabbade områdena drabbas. Men Holst sa att de som inte ville strida skulle få sina pass annullerade! Därför intog de sina etablerade försvarspositioner. Klockan är nu ca 08.15.
Den tyska styrkan hade delat upp sig i tre. HAE, ca 30 man, undersökte Buinsetrene, som ligger på vägen till Haglebu. HAE var därför aldrig närvarande vid Haglebuvannet, men boskapsskötarna fungerade som guider på vägen till Haglebu. Tanken var att de skulle fortsätta att gå på åsen mot Haglebuvannet. Polissoldaterna delade in sig i tre grupper om tio man som skulle undersöka västerut mot Numedal. Dessa var utrustade med skidor. Så det var klart attatt detta var planerat. Huvudstyrkan på fyra lag, dvs. 40 man, fortsatte utan skidor mot Haglebudammen vid Haglebuvannets södra ände. Totalt rör det sig om 100 man.
Holst hade skickat ut en spaningspatrull på fyra man för att se vart tyskarna hade tagit vägen. Dessa fyra män var Erland Berg, en okänd man samt bröderna Nils och Anker Åmotsbakken. Dessa fyra blev uppmärksamma på tyskarna och två av dem gick tillbaka och berättade att tyskarna hade kommit upp till Buinsetrene. Vid det laget hade HAE redan gått upp dit med sina 30 man. De andra två gick då upp mot Buinsetrene för att rekognosera. När de var nästan framme hörde de att folk talade tyska, eftersom HAE hade ett antal tyskar med sig. Nils Åmotsbakken och Erland Berg retirerade då, men deras spår upptäcktes av HAE, som skickade ut en patrull under ledning av Julius Braathen för att se vart spåren gick. Nils och Erland hade gömt sig under en lurig gren och öppnade eld mot dem som kom efter dem. Det var då de två norrmännen från HAE, Ole Chr. Mehren och Hans Kristian Sørensen Keiser, föll. Så snart eld öppnades mot Braatens grupp beordrade han: "Skjut inte, ta skydd!" (Han upptäckte senare att han otroligt nog hade fått ett kulhål genom byxorna utan att ha blivit skadad) Nils och Erland fick stopp på sina kulsprutor och drog sig tillbaka medan ett skott avlossades mot dem. Julius frågade skytten, som hette Gjømle, varför han sköt och fick svaret "Jag tyckte jag såg en hare!" HAE tog sedan med sig de två skadade upp till Buinsetrene och avslutade patrullen. De stannade där en stund innan de begav sig tillbaka mot Eggedal. På vägen mötte de tyska förstärkningar som ville ta HAE med sig tillbaka, men Østgaard protesterade och eftersom han hade högre rang var tyskarna tvungna att lyda. Alla från HAE hade dessutom bara fem patroner i sina magasin och var inte förberedda på krig uppe vid Haglebu. Det är något oklart vem som meddelade tyskarna om skärmytslingen, men i en polisrapport från den 30 november 1945 förklarade hemmafrun Jørand Medalen "Vi åkte då från Rotvassbråten och gick upp på kullen. Härifrån kunde vi se ner till Medalen, och vi kunde också se att en massa människor marscherade norrut mot Buin. De var nästan 100 stycken. Från där vi låg kunde vi också se en cykelordonnans som kom norrifrån. Det blev tumult vid Medalen och strax därefter kom en bil körande söderut i hög fart." Detta kan ha varit anledningen till att tyskarna blev varnade. På vägen upp berättar Østgaard att de mötte en grupp män från Abwehr (den tyska underrättelsetjänsten). De hade varit uppe vid dammen i södra änden av Haglebuvannet för att spana, och kunde konstatera att det inte fanns någon aktivitet där uppe. Några av Abwehr-männen kan ha följt efter styrkan och observerat skjutningen.
Huvudstyrkan på 40 man, inklusive Jostein Berge, fortsatte upp till dammen. Holst stod vid ambassaden vid den tidpunkten och han uppskattade ganska exakt att det fanns cirka 40 man i den tyska styrkan. 30 man befann sig på västra sidan av vattnet och 10 på den östra sidan.
Anders Juel Bang förde befälet över hela styrkan på västra sidan av vattnet. Helge Staff ansvarade för gruppen på östra sidan, där bland annat andra skytten Egil Gjølberg och Gjert Jahnsen ingick.
Eldöppning Huvuddelen av den tyska styrkan kom mot Gråntangen på västra sidan av Haglebuvannet, och MG-1-ställningen fick så småningom vända sin eldriktning mot myren där de 30 kom gående. Milorg trodde att tyskarna skulle komma längs vägen på östra sidan av sjön. På ett avstånd av cirka 128 meter var det norrmännen med MG-2 från Haug 1 som först öppnade eld mot tyskarna med sina kulsprutor. Dessa kulsprutor var ursprungligen inte tänkta att användas förrän de fick order från britterna, och på grund av bristande utbildning är det möjligt att de inte hade tillräcklig kunskap om laddning och rengöring av vapnet. Hur som helst blev de snabbt fastkörda och tvingades retirera bakåt. Styrkan på östra sidan färdades parallellt med huvudstyrkan, och Helge Staff, befälhavaren för de tyska styrkorna, var med dem. När de hörde skottlossning på den västra sidan försökte de ta sig över den leriga Haglebuvannet. Nu öppnade MG-1 eld från ställningen vid Mowinckelhytta mot de tio som då fick vända om, och de tog sig tillbaka utan att bli träffade. Tyskarna hade Mausers och två tjeckiska kulsprutor. De hade en låda med ammunition till varje kulspruta, och ammunitionen kunde användas omväxlande i både mausergevären och kulsprutorna. Varje soldat var också utrustad med 30 patroner till mausern.
Helge Staff och hans grupp hade en av kulsprutorna med sig. 1. skytten blev dock akut sjuk och andreskytten Egil Gjølberg fick ta över i stridens hetta. De retirerade till en hydda vid vägen, där de intog en försvarsposition i en halvcirkel runt hyddan. Efter cirka 15-20 minuters väntan hörde de Milorg-män på skidor komma genom skogen. Det var då Helge Staff öppnade eld med sin kulspruta och två män föll. En av dem dog på fläcken och den andre sårades och dog senare. Efter den här episoden drog han tillbaka sitt team till dammen. Egil Gjølberg upptäckte att han hade tappat bort ett av magasinen och var tvungen att återvända till sin position för att hitta det igen. Enligt god tysk tradition var det straffbart att tappa bort vapendelar, så han vågade inte återvända till Vikersund med bara ett magasin. För övrigt var varje kulspruta utrustad med två magasin.
När tyskarna blev beskjutna tog de skydd och besvarade elden. De fortsatte sin framryckning när det blev lugnt vid Haug 1.
Jostein Berge var till vänster och tog skydd när han korsade myren på södra sidan av Haug 1. När han tog skydd såg han fyra eller fem norrmän dra sig tillbaka från Haug 1 och norrut. Han tror att om det hade varit tyskar som hade sett fienden dra sig tillbaka hade de förmodligen skjutit, men Jostein vägrade att öppna eld i det här läget. Milorgs styrkor retirerade sedan till "ambassaden". Här fick de ordning på sina kulsprutor och förstärkningar från den östra sidan. Holst har konstaterat: "Med förbannelser och hurrarop rusade de genom snön och återerövrade Haug 1". Men detta är inte korrekt, eftersom tyskarna aldrig tog Haug 1. Milorg återtog alltså kontrollen över den dominerande Haug 1 vid Gråntangen - utan strid.
Det högra laget leddes av den tyske lagledaren Paul, men han deserterade tillsammans med en tysk och två skidjägare. När striderna blev lugna gick Helge Staff från den östra sidan för att se hur striderna på den västra sidan gick, och han mötte dem. För att rädda sig själv sa Paul att alla de andra hade fallit. Det vill säga mellan 26 och 28 män. Staffs och Pauls grupp gick sedan tillsammans tillbaka till dammen och tillsammans med den grupp som hade stridit på den östra sidan drog de sig tillbaka till Medalen för att rapportera om skärmytslingen. När Staff och Paul kom ner till Medalen mötte de upp de styrkor som hade varit i Numedalsbergen. En av dessa var Egil Gjestvang, som rapporterade att Paul var hysterisk och hade fått ett nervöst sammanbrott. Det var därför svårt att få något vettigt ur honom. Gjestvang var skidjägare från bataljon 506, men var inte på Haglebu. Detsamma gällde Finn Hasselknippe.
Efter striderna den 26:e låg de sårade på den tyska sidan på sjukhus i Mowinckelhytta under natten. I SS-mannen Bernt Styrvolds akt på Riksarkivet kan vi läsa följande: "När det hela var över hjälpte vi de sårade in i en hydda. Där fanns Gregersen, Braskerud, Rossvold och Irving Johansen samt tyskarna Zimmermann och Gils." Detta bekräftas också av Jostein Berge.
Rapport om striden i ett utdrag ur det telefonsamtal som ägde rum i Eggedal den 26 april 1945, då Helge Staff kom ner från Haglebu, kan vi läsa följande:
Löjtnant Hornemann, SD (Säkerhetstjänsten) - SS-Untersturmführer Stab, Eggedal
H: Denna åtgärd måste göras idag. Är våra styrkor där?s: Ja.h: Och de från Wehrm?s: Nej, de har inte kommit än. Det är inte möjligt att göra något mer idag med de styrkor vi har. De är helt otillräckliga. h: Är de det? Hur ser situationen ut nu då?s: 29 har fallit med oss.h: Så många, och med de andra?s: Ungefär 20, vi kan inte vara för specifika.h: Så du tror inte att det går att göra något idag idag. De måste lämna en post och ta hand om förstärkningarna när de kommer. Det skulle ju komma ett flygplan från Oslo. Har du sett något om det?s: Nej, det har jag inte.h: Finns det några hytter?s: Nej, det är också med andra.h: Hur många är de andra?s: Ungefär två företag. De finns inte på ett ställe utan är utspridda.h: Det är många. Ja, jag får återkomma till Oslo då.hornemann - SD Oslo:h: Jag är inte i Vikersund nu, utan i SD Drammen. Förlusterna jag nämnde är korrekta. Så 25 med oss. Fiendens förluster antas vara ungefär desamma. Fiendens byte är förstört. Vår styrka är inte tillräcklig.o: Förstärkningar anländer från Hønefoss. De reser därifrån så snart som möjligt.h: Kan du be dem att resa rakt upp och komma till mig i Vikersund?o: De är nog redan på väg.h: Nu är det två kompanier från motståndsrörelsen som har förskansat sig i bunkrar. o: Hur är våra utrustade?h: Med kulsprutor och så vidare.o: Alltså snabbskjutande vapen?h: Ja.o: Tyngre vapen?h: Vet inte ännu. Ingen översikt över det.o: Ring närmare platsen, då.
Som vi kan se av denna telefontranskription uppger Staff att 29 tyskar har stupat. Anledningen till detta är att han inte hade kontrollerat Pauls information
Stridsbilden för Jostein Berge
När den tyska styrkan blev beskjuten från Haug 1, drog sig alla tre tyska grupperna tillbaka mot Bautahaugen och spred ut sig i terrängen. Jostein Berges lag utgjorde den vänstra flanken. Berge förklarar: "Medan vi låg där kom plötsligt tre eller fyra man från hemvärnet in i kärret från Haug 1. Det var så tidigt att det förmodligen var de som hade skjutit på oss från början. Vi låg i dalgången med ansiktet mot Haglebunatten, och Charles Henry Høie låg bredvid mig. "Titta på det där", sa jag. "Ja", sa Høie. Men varken Høie eller jag sköt, och ingen från Milorg sköt, och sedan fick de gå vidare! Det fanns mycket dåliga soldater - på båda sidor! Milorgpojkarna förstod genast var vi var och att de var på väg in i öppet landskap, så de drog sig tillbaka och gick längs skogskanten upp under Haglebunatten och norrut. Men om de hade gått i anfallsposition och skjutit mot oss, så hade vi skjutit tillbaka. Jag sprang sedan över myren i riktning mot Haug 1 och tog skydd vid en sten.
Här blev jag beskjuten av MG-3:an, och sedan sprang jag österut igen några meter över en liten mosse till de andra som tog skydd i en liten sänka i terrängen.
Kapten Kastner ville att jag skulle röra på mig omedelbart. Kastner var beväpnad med en Schmeisser, medan jag var beväpnad med en Luger och Mauser eftersom jag var andre skytt på en av de tjeckiska MG:erna. "Kom med mig!" sa Kastner, som avancerade norrut över träsket. Han tog skydd bakom en buske och plötsligt hörde jag skott. Kastner hade hamnat i en rak linje mellan klippan och MG-3:an. Skotten måste ha kommit från MG-3:ans position eftersom det var fri sikt därifrån. Kastner kom snart krypande tillbaka med ett löpande magskott. "Det kom en massa skräp ur hans mage! Han lade sig ner och bad mig eller någon av de andra att skjuta honom. Vi ville förstås inte skjuta vår kompis. Då ropade Kastner: "Vem har handgranaten? "Jag har den", svarade jag. Kastner tog handgranaten och lade sig ovanpå den några meter från oss och ropade: "Ner!" Jag ställde mig så att jag var vänd mot honom och jag såg att hans kropp lyftes upp ungefär en meter från trycket när handgranaten exploderade. Omedelbart föll han omkull på sidan och kortleken följde efter. Kastner älskade att spela kort och hade alltid en kortlek med sig, och nu fladdrade den som snöflingor! Förresten hade han fru och tre barn hemma i Bayern. Därmed var det slut med honom. Efteråt låg vi i en liten svacka och åt lunchpaket när Jan Thorleif Løkkeberg reste sig upp och hans hatt sköts av huvudet på honom! Han böjde sig bara ner och satte på sig mössan igen. Det är vad jag kallar en dålig soldat!"
Anders Juel Bang var en utbildad officer från Tölz. Han var ledare för centrumgruppen och förde även befäl över hela styrkan på västra sidan av vattnet. Håkon Braskerud var näst längst bak i detta lag. Bang var den förste som föll. Han blev skjuten i lungan när han observerade med kikare strax norr om Bautahaugen. Jostein Berge säger att Bang sköts ungefär i mitten av Bautahaugen, men klart är att man vid det här laget inte visste varifrån Milorg sköt.
När Milorg återtog sina positioner på Haug 1 blev det farligt att befinna sig på Bautahaugen, och tyskarna drog sig tillbaka eftersom det var för öppet. Det var under denna reträtt som Tom Henry Zachariassen lämnades kvar som säkerhet. Medan de befann sig i säkrade positioner upphörde all skottlossning. Vid denna tidpunkt stod telegrafisten Thon i kontakt med London, och när FO fick kännedom om skärmytslingen beordrades Holst att omedelbart dra sig tillbaka. Striderna var därmed över.
Efter eldväxlingen fick Berge i uppdrag att gå fram på vänster flank för att rekognosera norrut, en så kallad Vorläufer. Detta var en obehaglig upplevelse, men lyckligtvis fanns det inga prickskyttar eller Milorg-ställningar att se. Dessa hade retirerat norrut och så småningom ut ur området i riktning mot Trøgaseth. Berge och de tyska styrkorna övernattade på en av gårdarna innan de dagen därpå begav sig ner igen.
På eftermiddagen den 26:e skickade tyskarna in en jaktavdelning från Drammen, och dagen därpå anlände två nya kompanier från SS-Polizei-Schijäger-Bataillon 506, två kompanier från MG-bataillon 13 och ett kompani från Panzergrenadierbatallion Norwegen. Sammanlagt var det mellan 800 och 900 soldater. Kursdeltagarna på Rustandstølen hade skickats hem, men Holst hade anlänt dit på eftermiddagen den 26:e. På kvällen slog tyskarna läger nedanför Rustandstølen, och Holst ville ta upp striden igen. Men den andre befälhavaren Leif Levorsen var närvarande. Han var tydlig med att det inte skulle bli några fler strider, och han fick stöd av sina män, så det blev inga fler strider. Några dagar efter striden entledigades Strande från sin befattning som befälhavare för bas Elg och ersattes av Herman Vogt. När striderna var över skickade Strande ett gratulationstelegram till Holst, och följande telegram kom från England: "Hjärtliga gratulationer till det lyckade resultatet av aktionen i BA 4."
Tom Henry Zachariassen  Zachariassen togs till fånga vid Bautahaugen. Vi vet inte om han försvarade sig och på så sätt hindrade Milorgs framryckning. Med all sannolikhet gjorde han inte det, så Milorg tog honom till fånga. Som en följd av detta blev de retirerande tyskarna beskjutna och stupade, däribland Moxnes, Grunert, Büchsel och Horner. Zachariassen avrättades därefter med ett pistolskott i nacken. Vem som avlossade skottet har alltid varit okänt för de flesta, men vad som står klart är att löjtnant Peter Fr. Holst var den högste officeren på basen. Han hade befälet, och det verkar som om någon form av krigsrätt organiserades för att döma Zachariassen till döden. I vilket fall som helst hade Holst varit tvungen att godkänna detta.
När fallet togs upp efter kriget var Leif Hasselknippe den förste av de inblandade som ställdes inför rätta. Andreas Østgaard var vittne i målet mot honom, tillsammans med en person från Milorg-sidan. Ett av dessa vittnen sade att Zachariassen hade blivit mördad. Detta var dock ett förnekande eftersom han inte visste att Østgaard var från den andra sidan. Men vittnet insåg så småningom detta. När Østgaard skulle vittna blev det ett avbrott i förhandlingarna. Då kom Kjell Langum, som var befälhavare för truppen på Gråntangen, in i rätten med information om att Zachariassen hade likviderats enligt krigets lagar. Han hade burit vapen mot sina landsmän och dömts till döden. I dag skulle detta betecknas som en krigsförbrytelse. Zachariassen hade ansökt om avsked, och papperen låg klara att skrivas under i Vikersund när styrkan återvände från Haglebu. Han hade deltagit i denna "utflykt" för att han var uttråkad, och den visade sig bli ödesdiger.
Josef Horners föraning Josef Horner var en av dem som föll på den tyska sidan. Jostein Berge berättar att han var en ganska tät, lugn och vanlig österrikisk man. Horner hade haft mardrömmar före slaget vid geväret. Han hade deltagit i en fest som de tyska soldaterna anordnade, där några bjudit in några norska soldatkamrater. På äkta soldatmanér intogs några drinkar i glatt sällskap. Horner var deprimerad och drack mycket alkohol. Så småningom gick han lite bärsärkagång och blev våldsam. De andra fick kasta sig över honom för att lugna ner honom. Jostein var inte närvarande, men Horner hade skrikit att han inte skulle överleva kriget och att han aldrig skulle få se sitt hem igen. Horner var gift och hade familj.
Efter slaget Frontkämpen Ivar Krogstad, en veteran från Finland, åkte upp till Haglebu dagen efter slaget. Han fick då i uppdrag att föra ner en fånge igen. Fången var en norsk Milorg-man som hade rymt. Krogstad ställdes då inför ett dilemma. Om han sköt den flyende fången riskerade han att straffas hårt efter kriget. Om han tog sig ner till Eggedal utan fånge var det också riskabelt. Erfarenheterna från Finland gjorde att Krogstad inte sköt mot fången och Milorgmannen kom undan. Han överlämnade sig själv i Eggedal utan att göra någon ytterligare anmälan och gick fri. De stupade tyska soldaterna transporterades till häst ner till Eggedal av Kjell Gustav Fredriksen, Olaf Johan Irgens, Arne Skaugerud och Otto Cock Olsen, som var Rolv Olsens far. De döda från Milorg-sidan kastades i sjön Haglebuvannet av tyskarna och plockades upp igen senare av Milorg-män.
Expedition till Haglebu 19 augusti 2015 Expeditionen bestod av Rolv Olsen, Kåre Olav Solhjell, Torgeir Lindtvedt Dalen, Jostein Berge och jag själv. Under turen berättade Berge att Zachariassen avrättades på Bautahaugen. Strax söder om denna kulle finns en liten sänka där några av de tyska styrkorna, däribland Berge, åt några brödskivor under en paus i striden. Väster om denna sänka och strax ovanför ett litet kärr ligger den klippa där Berge blev beskjuten av MG-3:or. Från denna klippa och ca 200 meter norrut på andra sidan myren hittade jag faktiskt fyra tomhylsor samlade bakom en stor sten. Detta var uppenbarligen en position för Milorg, som här kallas MG-3. Alla hylsorna hade inskriptionen 1943 W.R.A. .303. och kommer troligen från en brittisk brengun kulspruta. Hylsorna samlades bakom en stor sten som var täckt av rötter, löv och barr.
Enligt Josteins minnesbilder är detta korrekt, eftersom det från denna position avlossades ett skott mot Bang, två mot Jostein Berge och ett mot Kastner. När Berge såg granaterna och stenen där denna position låg, fick han plötsligt hela bilden av vad som hände för 70 år sedan. "Milorg hade tre kulsprutor på västra sidan av Haglebuvannet. Vi vet att en av dem stod på toppen av Haug 1 med skjutfält mot söder och att den andra var placerad vid Mowinckelhytta med skjutfält mot söder och öster. Idag återstår endast grundmuren. Den tredje, som hittills varit oklar vad gäller placering, verkar vara den jag hittat. Jostein säger också att han inte blev beskjuten med en serie kulor.
Slutord Det fanns många unga pojkar i tysk tjänst i Haglebu. De hade anmält sig som frivilliga i ett sent skede av kriget, när Tyskland höll på att förlora mark i Europa. Det verkar obegripligt, men orsakerna kunde vara många. En del hade bröder eller släktingar som hade stridit i flera år i den tyska armén, och kanske ville de imponera på dem. Andra var förmodligen bara så unga att de inte insåg vilka situationer de kunde hamna i.
Vad fick Jostein Berge att ta värvning? "Det finns flera anledningar", säger han. "På sätt och vis var det en flykt från det som hände i landet. När man är psykiskt mobbad som jag var, skulle jag säga att jag, liksom många andra, drevs att anmäla mig till fronttjänsten. Mobbningen var en enorm börda, och det hjälpte att gå med i en organisation. Anledningen var förmodligen att min far var medlem i NS, och sedan var det någon som kallade mig nazist! Detta innebar att jag gick med i NSUF 1942. Det övergripande syftet var att komma in i den miljö som jag tyckte att jag tillhörde. Politiska motiv kom senare, och sommaren 1944 gick jag med i Skijegerbataljonen på grund av sympatier för Finland. Som ni vet undertecknade Finland ett vapenstillestånd med Sovjetunionen i september samma år, så den finska motivationen föll bort. Men vi var bundna av kontraktet och det var många unga människor som hade anmält sig. Vid det här laget visste vi inte vad som skulle hända härnäst. Quisling ville avskeda oss, men det ville inte tyskarna, så vi hamnade i det tyska poliskompaniet (beredskapspolisen)."

"En av punkterna var att inga strider skulle utkämpas med tyska styrkor, snarare skulle de undvikas."

Karta över området. Karta över området: Erik Hårberg

DEN GRÖNA VÄGEN: Området för skärmytslingen. Bergskyrkan syns i mitten av bilden och utanför bilden i vänstra kanten ligger menhiren.  Foto: Frank Magnes.

HAGLEBUVANNET: Området söder om Haglebuvannet. De tyska styrkorna splittrades och anlände på båda sidor av vattnet.  Foto: Frank Magnes.

Haglebu 1945

FLYSLIP: Avlämningscentralen på S för "Sugar". Här togs fler flygplanslaster emot än på någon annan dropcenter i Norge. Totalt släpptes mer än 20 laster.
Foto och bildtext: Norska hemmafrontsmuseet.

"Bilden är tagen i februari 1945 när chefen för FO IV i London, överstelöjtnant Øen, var på inspektion på Milorg. Bilden är tagen i skogen i Strømsoddbygda. Från vänster: Pi-befälhavaren i område 14.4.2 Harald Bergom. Han utarbetade 1941 en plan för hur Bergensbanan skulle sprängas i luften vid en invasion. Nästa: Områdesbefälhavaren och ställföreträdande befälhavaren för D 14.2 Eivind Snersrud, överstelöjtnant Øen och SL-representanten Herman Vogt. Vogt beordrades att ta befälet över Moose efter att Strande avsatts. Fotograf: Hermandsen (täcknamn för distriktschef Oskar Hasselknippe)."
Bildtexten är hämtad från boken Krigsåren i Hallingdal 1940-1945 av Kåre Olav Solhjell. Foto utlånat från Norsk Hjemmefrontmuseum.

"I slutet av mars 1945 inleddes förhandlingar mellan Wehrmacht och de allierade om en tysk kapitulation. Förutsättningen var att Wehrmacht först skulle avväpna SS, Abwehr och tyska polisavdelningar, som Gestapo."

MINNESMÄRKE ÖVER DE STUPADE: Bauta som står i stridsområdet, med namnen på de sju Home Front/Milorg-soldater som stupade här. Foto: Frank Magnes.

Vapen och besättning på den norska och tyska sidan

BRENGUN: Denna MG-typ användes av Milorg under striden. Foto: Norska försvarsmuseet och foto av norska försvarsmakten/Håvard Madsbakken.

LEE ENFIELD Mk: Denna typ av gevär användes av Milorg under skärmytslingen.
Foto: Norska försvarsmuseet och fotografier av norska försvarsmakten/Håvard Madsbakken.

Översikt över skidåkarna som deltog i skärmytslingen De ursprungliga ursprungliga namnlistorna brändes vid Vikersund den 8 maj 1945. Namnen har kontrollerats genom tillgång till landsförräderiärendena i Riksarkivet samt enligt minnen från några av deltagarna. Endast de som med säkerhet var inblandade i striden publiceras här. Listan har kvalitetssäkrats i samarbete med Torgeir Lindtvedt Dalen.

Aadde, Leif | 20 år gammal | född 15.02.25 | Snåsa | skadad i huvudet
Bang, Anders Juel | 20 år gammal | född 12.04.25 | Kongsberg | död 26.04.45
Berge, Jostein Nikolai | 18 år gammal | född 15.05.26 | Stange
Braskerud, Håkon | 18 år gammal | född 02.10.26 | Våler i Solør
Brunvær, Kåre | 22 år gammal | född 31.10.22 | Steigen
Eriksen, Ernst Birger | 18 år gammal | född 05.04.27 | Haugesund
Gjølberg, Egil Grauer | 21 år gammal | född 10.08.23 | Rygge
Hasselknippe, Leif | 20 år gammal | född 01.11.24 | Gjøvik
Høie, Charles Henry | 17 år gammal | född 26.08.27 | Stavanger/Madla
Jahnsen, Gjert | 21 år gammal | född 10.11.23 | Larvik (Tjølling)
Johansen, Egil Irving | 29 år gammal | född 23 april 16 | USA | skadad med en skottskada i lungan
Løkkeberg, Jan Thorleif | 19 år gammal | född 20.05.25 | Kongsberg, Norge
Moxnes, Halvor Hole | 25 år gammal | född 09.02.20 | Bjugn | avled 26.04.45
Rossvold, Herman Julian | 26 år gammal | född 01.02.19 | Leksvik
Seem, Bjørn | 17 år gammal | född 09.09.27 | Grong
Staff, Helge | 26 år gammal | född 12.09.18 | Oslo, Norge
Styrvold, Bernt Olav | 17 år gammal | född 11 februari 28 | Lardal
Tøndel, Bjarne | 20 år gammal | född 02.02.25 | Lensvik
Zachariassen, Tom Henry | 21 år gammal | född 20.06.23 | Grimstad | död 26.04.45
osäkra deltagare som troligen befann sig i området:
Fjellanger, Egil Kr. Zimmermann | 23 år gammal | född 03.01.22 | Stavanger, Norge
Gregersen, Kjell | 19 år gammal | född 16 maj 24 | Brevik
Tveten, Torbjørn Birger Stauning | 23 år gammal | född 4 april 22 | Eidanger

Jostein Berge 1944 ur sin medlemsbok.

Egil Gjølberg 1944 från sin medlemsbok.

Helge Staff 1944 ur sin medlemsbok.

Håkon Braskerud 1944 från sin medlemsbok.

Översikt över HAE-medlemmar   Följande 53 norrmän från HAE befann sig i Eggedal mellan den 24 och 26 april. Cirka 30 av dessa tog sig upp till Buinsetrene under striderna vid Haglebuvannet. Källa: Eirik Veum - "Nådeløse nordmenn - Hirden 1933-1945", sidan 730.
Bang, Harald Olaf 44 år född 30 augusti 1999 Ringerike Becher, Øivind 40 år född 14 mars 2005 Røyken Bjørlo, Einar 43 år född 11 juli 2001 Gol Brastad, Per 24 år född 25 september 20 Lier Brunsvik, Odd 22 år född 1 augusti 22 Øvre Eiker Braathen, Julius 42 år född 7 maj 2002 Ringerike Bure, Hans Andersen 36 år född 8 augusti 2008 Ringerike Dahl, Rasmus Gøde Søegaard 35 år född 20.03.09 Svelvik Foss, Ole Nilsen 43 år född 16.10.01 Lier Fyrand, Harald Olaf 42 år född 12.03.03 Krødsherad Gjesvik, Fritjof Arnesen 39 år född 08.04.05 Hole Gjømle, Ole Andersen 40 år född 24.04.04 Flesberg Gunnestad, Martin 44 år född 16.03.00 Lier Gurandsrud, Erling 21 år född 17.06.23 Lier Gurandsrud, Rolf 29 år född 03.10.14 Lier Hansen, Alf William 47 år född 12.01.98 Drammen Helgerud, Ole 34 år född 29.03.10 Lyngdal Hellum, Hans 34 år född 24.05.10 Lier Holt, Bergsvein 46 år född 28.07.98 Stordal Hovde, Karl Trulsen 40 år född 06.10.04 Øvre Eiker Høiberg, Alf Oscar 44 år född 10.09.99 Oslo Johannessen, Sigvart August 47 år född 29.09.97 Ringerike Karlsen, Kåre Johan 21 år född 01.05.23 Nore og Uvdal Keiser, Hans Kristian Sørensen 51 år född 07.11.93 Drammen död 26.04.45 Keiser, Jens Olaf 24 år född 16.03.21 Drammen Kjørstad, Hans Jørgen 39 år född 03.07.04 Kongsberg Kvear, Ole 43 år född 10.01.02 Flesberg Kvislen, Asle 36 år född 29.06.08 Rollag Langseth, Christian Øyvind 56 år född 03.06.88 Saltdal Lerberg, Martin 34 år född 01.09.10 Ringerike Lien, Knut 42 år född 16.11.02 Eid Mehren, Nils Christoffersen 49 år född 09.02.96 Lier Mehren, Ole Chr. 59 år född 12.02.86 Lier död 26.04.45 Nilsen, Alf Jørgen 39 år född 29.06.05 Drammen Nilsen, Erling 40 år född 07.12.04 Drammen Ovestad, Knut 36 år född 03.03.09 Drammen Ovestad, Peter 51 år född 12.10.93 Sigdal Paulsen, Nils 48 år född 20.12.95 Nord-Aurdal Reggestad, Arne 36 år född 09.03.09 Re Rishovd, Olaf Ellefsen 43 år född 25.05.01 Krødsherad Rød,Knut Sigurd 49 år född 23.07.95 Drammen Skinnes, Gunnar Ole Vasendrud 25 år född 01.08.19 Krødsherad Slåtto, Ivar 39 år född 28.01.05 Gol Sundeid, Gunnar 39 år född 25.09.05 Ringerike Sørensen, Einar Kristian Albert 51 år född 30.12.93 Oslo Sørum, Per 31 år född 14.01.13 Lier Utengen, Kåre 33 år född 25.05.11 Lier Wiig-Christoffersen, Chr. Ørnulf 42 år född 16.02.03 Skien Woll, Halvor Johannes 45 år född 08.11.99 Nedre Eiker Yri, Elling Andreas 48 år född 11.07.96 Stryn Østengen, Lars 38 år född 30.08.06 Modum Østgaard, Andreas 24 år född 30.04.20 Nedre Eiker Aaserud, Hans 37 år född 13.12.07 Ringerike

Stugan som kallas "The Embassy" i terrängen. Foto: Frank Magnes.

Egil Gjølberg och Jostein Berge i området 1997. Foto: Torgeir Lindtvedt Dalen 14 juni 1997.

"Nils och Erland hade gömt sig under en lurande gren och öppnade eld mot dem som kom efter dem."

Fallen

Sju norrmän från Hemfronten/Milorg stupade under striderna.
Knut Dorenfeldt Aubert 24 år född 19 juni 20 Skoger Kåre Ole Emanuel Berntsen 26 år född 28 juni 18 Konnerud Øyvind Normann Jørgensen 30 år född 30 december 14 Drammen Bjarne Edward Klemmetsen 37 år född 7 juli 2007 Drammen Knut Flaaum 31 år född 9 mars 14 Mjøndalen Harald G. Holth 31 år född 2 december 13 Mjøndalen Jonny Robert Thorvaldsen 26 år född 29 oktober 18 Svelvik
sju personer föll också på den tyska sidan. Bland annat tre tyskar och en österrikare som ligger begravda på Alfasets kyrkogård.
Josef Horner 25 år född 14 december 19 Salzburg i Österrike grav nr F-I-8 Rudolf Kastner 28 år född 23 oktober 16 Tyskland grav nr C-V-8 Franz Büchsel 25 år född 23 mars 20 Kamnitz söder om Leipzig grav nr B-XII-50 Erich Grunert 24 år född 28.10.20 Dresden grav nr D-II-4 Tom Henry Zachariassen 21 år född 20.06.23 Grimstad begravd i Grimstad Anders Juel Bang 19 år född 12.04.25 Kongsberg Nordre kyrkogård i Oslo Halvor Hole Moxnes 25 år född 09.02.20 Bjugn Jøssund kyrka i Bjugn
dessutom föll de två norrmännen från HAE på Buinsetrene samma dag.
Ole Chr. Mehren 59 år född 12 februari 1986 Lier Sjåstad i Lier Hans Kristian Keiser 24 år född 7 november 1993 Drammen Bragernes gravkapell

Jostein Berge och medförfattaren Rolv med MG-3:an till höger bak i slutet av träsket.
Foto: Frank Magnes.

"Tyskarna hade med sig Mausers och två tjeckiska kulsprutor. De hade en låda med ammunition till varje kulspruta, och ammunitionen kunde användas omväxlande."

Jostein Berge på samma plats där han blev beskjuten av MG3 den 26 april 1945.
Foto: Frank Magnes.

Karta över matchområdet: Blå prickar 1, 2 och 3 visar placeringen av de norska Brengun-ställningarna. MG-1 vid Mowinckelhytta, MG-2 vid Haug 1 och MG-3 vid upptäckten av granater. Gula pilar 1 är de tyska styrkornas framryckning. Huvudstyrkan kom sedan upp från dammen i södra änden av Haglebuvannet. De besköts från MG-2 på cirka 125 meters avstånd mot positionen Yellow 2 på myren nedanför. Gul 3 är den plats där tre tyska grupper, däribland Jostein Berge, spred ut sig i terrängen i en sänka nedanför Bautahaugen. Gul pil 4 visar Josteins löpning över myren och in i skydd bakom stenar. Gul 5 är den sten Jostein tog skydd bakom. Här blev han beskjuten av MG-3:or, och han sprang då tillbaka Svart pil 6 och tog åter skydd i sänkan Gul 7. I slutet av striderna drog sig Jostein tillbaka till skydd Svart pil 8 för att undvika beskjutning från Milorg på Haug 1. Efter att striderna var över gick Jostein norrut. (När Jostein tog skydd vid Gul 7 såg han fyra eller fem Milorg-män komma ner mot myren från Haug 1, och när de såg Jostein drog de sig tillbaka i nordlig riktning.
Illustration: Erik Hårberg efter ett utkast av Trond Hulleberg.

De norska Brengun-positionerna